Miss Simone, du blir forgudet og til og med elsket av millioner nå.
Men hva skjedde, Miss Simone? - Maya Angelou
Det er en enorm glede og ære å ønske velkommen
den utrolige, unike og fantastiske, den eneste ene, Nina Simone.
Hallo.
Hei! Vi er klare.
Én, to, tre.
Jeg har ikke sett dere på mange år, siden 1968.
Jeg har bestemt meg for å ikke opptre på flere jazzfestivaler.
Den beslutningen har ikke endret seg.
Jeg skal synge for dere,
vi skal dele noen øyeblikk med dere,
og etterpå håper jeg at jeg rykker opp til en høyere klasse,
og håper dere blir med meg.
Vi starter fra begynnelsen,
som handlet om en liten jente
som het Blue.
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
(ÅTTE ÅR TIDLIGERE)
Hva betyr "fri"?
- Hva "fri" betyr? - Ja.
Det samme som for deg. Si det, du.
Nei, si det, du.
Jeg vet ikke.
Det er bare en følelse.
Bare en følelse.
Det er som å spørre hvordan det føles å være forelsket.
Hvordan skal du fortelle en som aldri har vært forelsket
hvordan det er?
Det går bare ikke an.
Du kan beskrive noe, men ikke forklare,
men du vet når det skjer.
Det mener jeg med "fri".
Det har vært et par ganger på scenen da jeg har følt meg virkelig fri,
og det er fantastisk.
Det er virkelig fantastisk!
Som all...
Jeg skal si deg hva frihet betyr for meg: ingen frykt.
Virkelig, ingen frykt.
Hvis jeg kunne hatt det halve livet:
Ingen frykt.
Ønsker jeg kunne dele
all kjærligheten i mitt hjerte
fjerne alle hinder
som fortsetter å holde oss adskilt
jeg skulle ønske du visste
hva det vil si å være meg
så ville du se og samtykke
at hver mann bør være fri
ønsker jeg kunne gi
alt jeg lengter etter å gi
Min mor var utvilsomt en av verdens største underholdningsartister,
men hun måtte betale dyrt.
Folk tror visst at når hun gikk på scenen,
ble hun Nina Simone.
Moren min var Nina Simone hele tiden,
og da ble det et problem.
En dag våknet jeg og kunne fly
ja, jeg vet det
jeg ville se ned på havet
ja, jeg vet det
og jeg ville ikke kjent meg selv
jeg ville hatt nye hender
jeg ville hatt nye føtter
ja, jeg vet det
jeg ville hatt nytt syn
ja, jeg vet det
mine øyne ville åpnet seg litt bedre
ja, jeg vet det
Når hun opptrådte, var hun genial, og hun var elsket.
Hun var også revolusjonær.
Hun fant et formål med scenen,
et sted hvor hun kunne bruke stemmen til å snakke for folket sitt.
Ikke kom i veien for meg
ja, jeg vet det
Men når forestillingen var over, gikk alle andre hjem.
Hun var alene, og kjempet fremdeles,
men mot sine egne demoner,
full av sinne og raseri.
Hun kunne ikke leve med seg selv,
og alt falt sammen.
I et øyeblikk av mitt liv
ville jeg visst hvordan
det ville føltes
å være fri
OPPTAK
God aften. Vår gjest i kveld er Nina Simone.
Antakelig den beste bluessangeren, jazzsangeren, sanger av alle sanger
i USA i dag.
Nina, er du fornøyd med det arbeidet du gjør?
Jeg er lykkeligst
når jeg opptrer med et publikum
som føler med meg, og jeg vet at jeg har grepet dem.
Men for å være helt ærlig,
virker alt som en drøm.
Jeg trodde aldri jeg kom til å bli værende i showbusiness.
Da jeg først kom inn i bransjen,
var jeg ingen bluessanger, ikke engang en jazzsanger.
Jeg var en klassisk pianist.
Jeg øvde for å bli den første svarte klassiske pianisten i USA,
og det var alt som sto i hodet på meg.
Det var alt jeg var forberedt på.
Jeg ble født Eunice Waymon, som forresten er det ekte navnet mitt,
i en by som heter Tryon i Nord-Carolina.
Jeg begynte å spille piano da jeg var tre eller fire.
Moren min var predikant,
og tok meg med på vekkelsesmøter,
så jeg begynte å spille piano i kirken.
Barn dra hvor jeg sender dere
hvordan skal jeg sende dere?
Jeg skal sende dere én og én
en for det bitte lille barnet som ble født, født, født i Betlehem
Vekkelsesmøtene var noe av det mest spennende jeg visste.
Musikken var så intens at du gikk ut av ditt gode skinn.
Det føltes fantastisk, og jeg ledet den.
Da jeg var sju, holdt kirkekoret vårt konsert på det lokale teateret,
og jeg var med på den.
EUNICE WAYMON, KONSERT 18. SEPT. 1948
Jeg spilte en sang, jeg husker ikke hvilken,
men to hvite kvinner i publikum hørte meg.
Én av dem var kvinnen min mor jobbet for,
og den andre var en musikklærer, mrs. Mazzanovich,
og de bestemte seg der og da for å gi meg timer.
Så i fem år etter det
studerte jeg klassisk piano med denne læreren.
Jeg krysset over togskinnene hver helg for å gå til mrs. Mazzanovich.
Og togskinnene i sørstatene
skulle skille svarte fra hvite.
De gjorde det.
Jeg var så redd.
Mrs. Mazzanovich skremte meg.
Det var fordi hun var hvit, på en måte jeg aldri hadde sett.
Hun var fremmed for meg.
Det hvite håret, kammene i det og vennligheten.
Jeg elsket det.
Hun fikk meg til å begynne med Bach.
Jeg likte denne Bach.
Mrs. Mazzanovich hadde satt seg i hodet
at jeg skulle bli en av verdens beste konsertpianister.
Så jeg spilte bare svært disiplinert klassisk musikk.
Bach, Beethoven, Debussy, Brahms, og alle de der.
Så startet mrs. Mazzanovich et fond: "Eunice Waymon-fondet",
hvor jeg holdt mange konserter og de samlet inn penger
slik at jeg kunne fortsette utdannelsen etter henne.
PÅ KONSERT EUNICE WAYMON, PIANIST
Mamma fant seg til rette med all øvingen som en fisk i vann,
men det var et tveegget sverd.
Hun levde et veldig ensomt liv,
for hun øvde sju, åtte timer om dagen.
Da jeg begynte å ta timer,
ble jeg utrolig bevisst på hvor isolert jeg var fra andre barn,
og hvor isolert jeg var fra det hvite samfunnet og det svarte samfunnet.
Jeg følte det hele tiden, selv når barna lekte med meg.
De ville alltid at jeg skulle spille piano bare så de kunne danse.
Jeg ble ikke ofte bedt om å gjøre noe annet.
Det var veldig vanskelig.
En del av isolasjonen kom selvfølgelig av fargen.
Jeg var svart, jeg visste om det og levde i det.
Jeg bodde i sørstatene i 17 år.
Moren min snakket sjelden om raselovene og raseskille
og mange av raseproblemene som pågikk på den tiden i livet hennes.
Men hun sa at hun enkelte ganger fikk høre at nesen var for stor,
leppene for fyldige og huden for svart.
Og etter at hun fikk høre det, sa de sikkert:
"Det er bare visse ting du kan passe til i livet."
Jeg visste det jeg visste.
Men vi fikk ikke lov til å nevne noe rasistisk hjemme hos oss.
Jeg var ikke bevisst på rase.
Jeg tenkte ikke bevisst på det før flere år senere.
Da jeg var ferdig på videregående,
sendte pengene som var spart opp i Eunice Waymon-fondet,
meg til Juilliard i New York i halvannet år.
Deretter søkte jeg på et stipend til Curtis musikkinstitutt i Philadelphia.
Jeg spilte Czerny, Liszt, Rachmaninoff og Bach.
Jeg visste jeg var god nok, men de tok meg ikke inn,
og det tok omlag seks måneder før jeg skjønte at det var fordi jeg var svart.
PIANOPRØVESPILLING EUNICE WAYMON... IKKE TATT INN
Jeg kom aldri over det rasismesjokket.
Så tok pengene slutt,
og jeg skjønte at jeg måtte begynne å jobbe.
Foreldrene mine flyttet hele familien til Philadelphia for å være nær meg,
og familien min var veldig fattig, så jeg måtte jobbe.
Hva annet kunne jeg gjøre?
Så jeg fikk jobb i Atlantic City en sommer.
Det var en sjaskete bar,
men jeg pleide å gå inn i aftenkjole. Jeg visste ikke bedre.
Og jeg spilte alt jeg kom på.
Popsanger, klassisk musikk, negro spirituals og alt mulig.
Det var veldig rart.
Jeg hadde aldri sunget før,
men eieren kom inn andre kvelden
og sa at om jeg ville beholde jobben, måtte jeg synge.
90 dollar var mer penger enn jeg hadde hørt om i mitt liv,
så jeg sa: "Jeg skal synge", og helt siden da har jeg sunget.
Eunice Waymon spilte på barer for å forsørge familien
og for å tjene penger til å fortsette den klassiske utdannelsen.
Men siden moren ikke måtte få vite at
hun spilte "djevelens musikk" på barer...
VENN
...forandret hun navnet sitt.
Eunice Waymon ble Nina Simone.
Hun kalte seg "Niña", som betyr "den lille"
og hadde en kjæreste som kalte henne "Niña",
og "Simone" kom fra den franske skuespilleren Simone Signoret.
Jeg ville ikke at moren min skulle finne det ut. Hun kom til å hate det.
Så jeg holdt det hemmelig veldig lenge.
Var det ensomt for en ung jente å underholde på disse underlige barene?
Ekstremt ensomt.
Rar arbeidstid, tenker jeg.
Fra midnatt til sju om morgenen.
- Det ødela ditt sosiale liv... - Hadde ikke noe særlig.
- Hvorfor fortsatte du? - Jeg måtte.
Jeg måtte spille, og jeg trengte penger.
Det jeg gjorde fra dag til dag, var av nødvendighet.
Visste ikke om jeg ville bli i bransjen.
Jeg tenkte aldri at jeg hadde noe valg.
Ingen sin skyld, bare min
Helt fra starten følte jeg at det var noe som plaget henne.
"Hva er det som plager deg, Nina?"
GITARIST/MUSIKKSJEF
Og det ble gradvis sterkere.
For alt vi vet
vi møtes kanskje aldri igjen
Første gang jeg spilte med Nina,
var sommeren 1957 i en restaurant i New Hope i Pennsylvania.
Hun så ikke på meg,
sa ingenting, som om jeg ikke var der,
og begynte på en sang.
Hun sa ikke hvilken toneart den gikk i.
Hun bare begynte å spille, og jeg visste nøyaktig hvor jeg skulle.
Det var som om vi hadde en telepatisk forbindelse.
Før vi visste ordet av det, jammet vi frem og tilbake.
Og da så hun opp.
Frem til
siste minutt
Al Schackman er en utrolig følsom og kreativ mann.
Han har absolutt gehør,
og det betyr at uansett hvilken toneart jeg er i,
tilpasser han seg umiddelbart, for jeg gjør det hele tiden.
Jeg forandrer toneart midt i en låt.
Nina hadde en vidunderlig måte å bruke et musikkstykke på.
Hun tolket det ikke, men omdannet det.
Forvandlet det til sitt eget.
Dette kan være bare en drøm
Det jeg var interessert i, var å formidle et emosjonelt budskap,
og det betyr at du må bruke alt inni deg,
av og til bare for én tone,
eller om du må ta i for å synge, så synger du.
Så av og til høres jeg ut som en kråke,
og av og til som kaffe og fløte.
Så kjære, elsk meg, elsk meg i kveld
i morgen ble skapt for noen
Da jeg så Nina første gang på klubben min i 1959,
ble jeg imponert. Hun var annerledes.
Hun blandet folkemusikk og jazz.
GRUNNLEGGER, NEWPORT JAZZ FESTIVAL
Hun spilte piano svært bra.
Stemmen hennes var helt annerledes enn alle andres.
Det var en kvinnes stemme, men med en barytons dybde.
Dybden og mørket viste hva som var inni sjelen til Nina,
og det nådde deg veldig fort.
For alt
vi vet
Hun var en artist. Hun var en original artist.
Så vi fulgte med, og i 1960 inviterte jeg henne til Newport Jazz Festival,
og der ble hun en hit.
Jeg har en kavaler du har ingen lille Liza Jane
jeg har en kavaler du har ingen lille Liza Jane
å, lille Liza, lille Liza Jane
Sounden hennes er så original.
Da hun opptrådde første gang,
var hun en slik musiker som når...
KULTURKRITIKER
Du trenger ikke høre dem lenge.
Hvis du hører dem én gang, sier du neste gang du hører dem:
"Det er det samme jeg hørte forrige uke.
Ingen høres slik ut unntatt henne."
kom min kjære og bo med meg
jeg vil ta godt vare på deg lille Liza Jane
På Newport-festivalen
satt hun på en høy krakk med en tamburin,
og jeg sto bak scenen.
Hun var ikke sikker på om hun ville gjennomføre det.
Hvis jeg husker rett, sa hun noe sånt som: "Hva gjør jeg her?"
Jeg svarte: "Du er her fordi du hører hjemme her."
han tok meg med til en stor by
mange mennesker stående rundt
lille Liza Jane, Jane, Jane...
Da sa hun: "Greit, Al, men det er best du spiller."
Og jeg sa: "Ikke vær redd, jeg spiller."
å, lille Liza, lille Liza Jane
Men hvis du ser på fremføringen hennes av "Little Liza",
har hun det lille smilet innimellom.
Hun slapp seg løs, og det var søtt.
Lille Liza Jane, Jane lille Liza
lille Liza Jane, Jane lille Liza
Så spilte jeg inn sju, åtte låter jeg hadde spilt i løpet av de årene,
og offentligheten valgte selvsagt "I Loves You Porgy".
Den ble ikke markedsført eller promotert til å bli en hit.
- Jenter! Gutter! Hei. - Hyggelig å se deg, Hugh.
Veldig fint.
Eleanor, ta frakken til Don,
og så kan du kanskje vise jentene hvor toalettet og soverommet er.
Hei sann.
Hyggelig å ha dere med. Dette er Playboy's Penthouse,
og jeg er Hugh Hefner, redaktør og utgiver av Playboy.
Nå skal dere få møte en jeg tror de fleste av dere kjenner: Nina Simone.
Hun kom ut av ingenting det siste året som platestjerne.
Hun har nå en kjempehit med "Porgy"
som knuser alle salgsrekorder.
Vi er glade for at hun kom
i kveld på Playboy's Penthouse,
og hun skal spille og synge litt for oss nå med gruppen sin.
Vil dere høre "Porgy"?
- Svært gjerne! - Ja!
Bra, da tar vi den.
Jeg elsker deg, Porgy
ikke la ham ta meg
ikke la ham håndtere meg
og drive meg til vanvidd
hvis du kan holde på meg
vil jeg bli her hos deg for alltid
og jeg vil være lykkelig
ja, jeg elsker deg, Porgy
ikke la ham ta meg
kjære, ikke la ham håndtere meg
med sine varme hender
hvis du kan holde på meg
vil jeg bli her med deg for alltid
jeg har mannen min
Nina, det finnes en mann som heter Andy Stroud.
Han vandret inn i livet ditt og ble en varig del av det.
Hvordan møtte du mannen din?
Han kom for å høre på meg på en nattklubb, og en felles venn introduserte oss.
Nina kom og satt seg ved bordet vårt, og jeg spiste en hamburgertallerken...
INTERVJUET I 2006
...med pommes frites, og hun smakte på dem.
Hun spurte om det var greit og jeg sa ja.
Vi flørtet, og så ga hun meg det kortet med et notat på.
Så dro jeg på besøk til henne neste dag eller dagen etter.
Til Andy - Så hyggelig å møte deg. Vennlig hilsen
men når han kommer vet jeg
at jeg må dra
jeg elsker deg, Porgy
Hvordan visste du at Andy Stroud kom til å bli mannen din
og ikke bare en fyr ute etter en date eller noe?
Det er et vanskelig spørsmål.
Han sa at han hadde villet møte meg lenge...
Til min Andy - Nina
...og kom for meg. Jeg forelsket meg.
Senere skremte han livet av meg. Han var så...
Han visste hva han ville, og bare tok over.
Med deg for alltid
Han forlot sin egen karriere som politibetjent
for å bli manageren min,
og for første gang skjønte jeg hvordan det var å ikke bare flyte rundt.
Har mannen min
Jeg husker da jeg møtte Andy.
Han var en tøff politimann i New York,
og når han gikk ut av bilen, løp folk.
Han hadde en måte han bare sa ett ord på...
...og det skremte folk.
Andy og Nina giftet seg i 1961.
Han trakk seg tilbake fra politiet og ble manageren hennes,
og gjorde det godt.
De kjøpte et fint hus i Mount Vernon i New York.
Vi hadde 13 rom og en tomt på 16 mål, mange trær.
Hva sier du, Nina! Et hus verdt 50000 dollar - det er virkelig noe.
Så mye jeg må bli vant til - så mange fine ting!
Til og med fontener i hagen som bare må kobles til.
2 biler - 1 nigger, 1 elegant [Betalt også.] Mitt eget rom
Trær, grønt gress, små blomster,
epletre, kirsebærtrær,
et tomt område hvor grønnsaker burde dyrkes,
ekorn (svarte) (vi har ikke blitt kjent med dem ennå)
terrassen,
inngangen med gjerdet som ser både dyrt og enkelt ut - landlig, mener jeg.
Lisa ble født ni måneder senere.
De første tre timene etter at Lisa ble født, var de fredeligste i mitt liv,
og jeg var forelsket i verden.
Og Andrew var der.
Han satt der og sa...
Jeg: "Står til med barnet?" Han: "Og moren?"
Jeg elsket ham for det.
Jeg elsket å være mor.
Jeg var en god mor.
Jeg var en pokker så god mor.
Jeg husker huset vårt i Mount Vernon i minste detalj.
Det var som et eventyr.
Jeg husker det persiskmønstrede tapetet.
Veggene var liksom...
De var gullfarget, men det var ikke gull.
Mer en dempet gullfarge, men det føltes som fløyel.
Så jeg strøk alltid hendene over veggene for å kjenne på mønsteret.
Mamma hadde et kjølelager
for pelskåpene og kostymene.
Hun var alltid der inne.
Det var fine dager.
Vi bygget og vokste sammen.
Min kjæreste, kjæreste Andy. Jeg har så mye å si...
Jeg takker deg for at du er den du er, for ingen
kunne vært vakrere - jeg elsker deg.
Jeg hadde en generell plan om å utvikle og skape henne som artist.
Jeg hadde kontor på 5th Avenue og 42nd Street.
Jeg hadde en reklameagent.
Jeg hadde en platepromotør jeg fikk fra Atlantic Records.
Jeg hadde en annen som promoterte for college-radiostasjoner
og en fotograf.
Pappa var første Puff Daddy.
Han hadde en visjon, og var en svært kløktig forretningsmann.
Mens hun selvsagt lengtet etter å komme til Carnegie Hall.
Hun var opplært som klassisk pianist med ett mål:
bli den første svarte kvinnelige klassiske pianisten
som spilte i Carnegie Hall.
Det var hovedmålet hennes.
Men ingen promotører i New York
ville ta på seg denne oppgaven.
Så jeg brukte mine egne penger til å markedsføre opptredenen.
Hun var i ekstase. Hun var helt i skyene av glede.
Du skrev visstnok et brev til foreldrene dine:
"Det var her dere ville at jeg skulle spille,
- men jeg burde ha spilt Bach." - "Spilt Bach."
Så dette var ditt store øyeblikk, men du ble likevel skuffet?
Jeg elsket publikum,
men jeg spilte ikke klassisk musikk som jeg ville,
så jeg skrev:
"Ja, jeg er endelig i Carnegie Hall, men spiller ikke Bach."
OPPTAK FRA CARNEGIE HALL, 1963
jeg kan ikke fortsette uten deg
din kjærlighet er alt jeg lever for
jeg elsker alt ved deg
ditt hjerte, din sjel, min kjære
si elsk meg, forlat meg la meg forbli ensom
du vil ikke tro meg men jeg elsker kun deg
Etter Carnegie Hall,
ble hun spilt på radio over hele landet,
og fikk bilder og historier i magasiner.
Natten er min tid til å mimre
angre istedenfor å glemme med noen andre
Hun fikk stor suksess og anerkjennelse.
Tusen takk!
Møtes i Japan.
En ung dame som har fått et svært berømt navn...
En dyktig pianist og karakteristisk...
...som nå er en berømt artist.
En enestående blues-soul-sound.
For første gang på britisk TV: Soulmusikkens yppersteprestinne...
- Nina Simone. - Nina Simone.
Den store Nina Simone.
Miss Simone tilfører musikken sin en teknikk og disiplin
vi vanligvis assosierer med klassisk musikk.
Hun har innført fuger og kontrapunkt
til jazzverdenens frigjorte spontanitet.
Nina, tror du at nå som du har så stor suksess som populærartist,
at du vil spille noe klassisk?
Ja, men jeg har ikke tid til å tenke så mye på det.
Men du må forstå at når jeg er mest fornøyd med musikken min,
bruker jeg det jeg har lært fra klassisk musikk.
Hun ville ha alt penger og suksess kunne kjøpe.
Så jeg lovte henne at hun skulle bli en rik, svart hurpe.
Vi hadde en tavle han skrev på:
"Jeg skal bli en rik, svart hurpe innen den og den datoen",
og han sa: "Da kan du slutte", og jeg trodde på ham,
men jeg kunne aldri slutte fordi han drev meg for hardt.
Knuse store steiner i en lenkegruppe
knuse steiner og sone min tid
knuse store steiner i en lenkegruppe
for de har dømt meg for en forbrytelse
hold den der mens jeg slår den
jeg regner med at det vil ta den
har jobbet og jobbet
men har fortsatt så fryktelig langt igjen
jeg har begått en forbrytelse herre, jeg hadde behov
en forbrytelse som var sult og fattigdom
Andy sa: "Nina, det er hardt arbeid.
Vil du tjene penger, må du jobbe."
Det likte hun ikke.
Så ble Lisa født,
og hun mislikte å bli revet vekk og måtte dra på turné.
Ringe Lisa: Er hun forkjølet
Bade annenhver dag Hårkam - med sløyfer
Bytte bleieklær ofte? Hvit kåpe skitten?
Jeg skjønte ikke hva mamma jobbet med.
Jeg visste bare at hun alltid reiste.
Mamma fortalte meg at jeg hadde 13 dagmammaer på sju år.
Så mens hun prøvde å opprettholde
en slags timeplan og normalitet for meg,
var hun ute og jobbet.
Kan jeg få fem minutter til? Det er så frustrerende...
Vi måtte av og til være forsiktige når vi var ute på turné.
Hun kunne bli sint og begynne å krangle med folk.
Dere øker!
Ikke legg noe i det! Vi gjør det igjen.
Hvis noen snakket i publikum, bare satt hun der
og sa først: "Vær så snill..."
og så: "Jeg fortsetter ikke."
Så reiste hun seg, gikk ut, og konserten var over.
Jeg vil bare at de skal lytte på musikken slik de gjør i en klassisk verden.
Jeg syntes de trengte opplæring. Kunne de ikke lytte, dra til helvete!
Hun kom inn i Carnegie Hall
og fikk et stort hus på landet, men hun begynte å tvile på seg selv.
Hele bransjen gjorde henne deprimert,
og det personlige forholdet, så hun bannet og knuste ting,
og dette ble verre etter hvert.
Intet ønske om sex
Skulle ønske jeg kunne se på det som jobb, bare gjøre den og ikke bry meg
Alt jeg gjorde var å jobbe, jobbe.
Jeg var alltid sliten.
må ta piller for å sove og gå på scenen
Jeg fikk aldri sove.
Musikken går nemlig alltid gjennom hodet mitt,
så jo mer jeg spilte, jo mindre klarte jeg å slappe av.
Jeg trodde stadig at Andy ville la meg hvile.
Han gjorde det aldri.
Men jeg har fortsatt
så fryktelig langt igjen
har leveren min
Hun følte at hun ble behandlet som en veddeløpshest,
og kjempet alltid imot.
Andy sa: "Nina, vi har en karriere.
Det kommer ikke til å fortsette hvis du ikke dyrker den."
Så hun begynte å bli sint på Andy,
men hun var redd for ham.
Andrew beskyttet meg mot alle bortsett fra seg selv.
Han slynget seg rundt meg som en slange.
Jeg jobbet som en hund, og jeg var redd for ham,
og Andrew slo meg.
Jeg har aldri snakket med deg om dette.
Men han slo meg. Jeg var livredd for Andrew.
Jeg forhekser deg
for du er min
Én gang, tidlig om morgenen, omlag klokken fire eller fem,
ringte telefonen. Det var Nina, hun måtte gjemme seg.
Jeg lyver ikke
Jeg hadde gått på diskotek med Andrew,
der en fan kom bort til meg og ga meg en lapp.
Han så at jeg stakk lappen i lomma.
Du løper rundt du vet bedre, far
Hun tenkte ikke over det, det fortalte hun meg.
Men Andy kom tilbake, grep armen hennes
og dro henne ut av stedet og slo henne.
Og da jeg kom ut på gata, begynte slagene å hagle.
Blodige slag.
Han slo meg hele veien hjem,
opp trappen, i heisen og på rommet mitt, og satte en pistol til hodet mitt.
Så bandt han meg og voldtok meg.
Hun kom forslått hjem til meg.
Jeg la henne,
og hun hvilte et par dager.
Han fant meg ikke på to uker.
Jeg klarte ikke å se.
Han sa: "Hvem slo deg så hardt?"
Jeg svarte: "Du!"
Han sa: "Nei. Jeg har lett etter deg i to uker."
Jeg sa: "Du er gal!"
Han var brutal, men jeg elsket ham
og trodde vel ikke at han ville gjøre det mer.
Du er min
Moren min sa alltid, helt til sin dødsdag,
at pappa var den beste manageren hun hadde hatt.
Men i tillegg til å være karismatisk,
kunne han være voldelig og veldig slem,
og hun var den som tok støyten
flere ganger enn hun burde,
og det burde aldri ha skjedd.
Mamma kunne nevne:
"Han slo hodet mitt i en betongvegg."
Hun sa at han slo henne i magen
da hun gikk gravid med meg.
Andrew slo meg i går kveld (hoven leppe)
selvsagt var det det jeg trengte etter så mange dager med depresjon
Han tror faktisk jeg vil bli slått (han sa det til meg)
Som barn husker jeg at jeg satt i bilen
mellom dem og at de kranglet,
og jeg husker at faren min lente seg over meg
for å slå til henne.
Vi kjørte hjem i bilen. Jeg kjørte, og jeg slo henne.
Blodet sprutet rett over dette øyebrynet.
Hun fikk et kutt av ringen min.
Vi fikk henne hjem,
jeg stiftet huden sammen og teipet såret
og en uke senere hadde hun ikke engang et arr.
Jeg tror begge var gale.
Hun ble hos ham.
Hun elsket å leke med ilden.
Jeg elsker fysisk vold - i sex eller krig - det er alt.
Det er som å lokke oksen med den røde kappen:
"Kom på kjøkkenet mitt, så ser vi hva vi kan gjøre."
Det var det hun gjorde.
- Hva jeg ønsker for henne? - Ja.
Meg selv. Hva annet?
Karrieremessig.
Faren min hadde en strategisk plan for mammas karriere.
Han ville at hun skulle kunne vinne alle prisene
og bli den store stjernen han visste hun kunne bli,
men hun ønsket noe mer.
Noe manglet i henne, en mening.
De døde i Birmingham, landets mest segregerte storby.
Dynamitt eksploderte søndag morgen
og drepte fire småjenter og skadet 20 andre svarte.
Det var en av mer enn 40 bombinger i Birmingham-området.
Barn ble drept i Birmingham på en søndag,
på søndagsskoler i et kristent land,
og ingen bryr seg!
Da barna ble drept i den kirken, gjorde det utslaget.
Først blir du deprimert, og etterpå blir du sint.
Da disse barna ble bombet,
satte jeg meg ned og skrev denne sangen.
Det er en veldig gripende og voldelig sang,
for det er slik jeg føler det.
Alabama gjorde meg så opprørt Tennessee drev meg fra vettet
alle kjenner til Mississippi, for pokker
kan du se det? Jeg vet du kan føle det
det ligger i lufta
jeg takler ikke dette presset lenger
noen må si en bønn
Alabama gjorde meg så opprørt og Tennessee drev meg fra vettet
alle kjenner til Mississippi, for pokker
"Mississippi Goddam."
UNDERHOLDNINGSARTIST/AKTIVIST
Grep oppmerksomheten min.
Det hun gjorde, var annerledes.
Det er noe med en kvinne,
hvis du ser på alle lidelsene svarte folk gikk gjennom,
og ikke én svart mann våget å si: "Mississippi, for pokker."
Så da en i hennes posisjon snakket om problemet deres,
skjønner du hvor glade de ble.
Alle ville si det. Hun sa det.
"Mississippi, for pokker!"
hunder som sporer meg
skolebarn sittende i fengsel
sort katt krysser min vei
jeg tror hver dag blir min siste
men mitt land er fullt av løgner
vi vil alle dø som fluer
jeg stoler ikke på noen lenger
de bare fortsetter å si: "Ta det sakte"
Da mamma skrev "Mississippi Goddam",
var det revolusjonært.
De tillot ikke banning på radio eller TV.
DJ-er nektet å spille den,
og esker med plater ble sendt tilbake fra radiostasjonene, knekt i to.
- Det er nettopp problemet - for sakte
- vasker vinduene - for sakte
- plukker bomull - for sakte
- vi er råtne - for sakte
- vi er for late - for sakte
- tankene våre er gale - for sakte
hvor skal jeg? Eller hva gjør jeg?
Jeg vet ikke, jeg vet ikke
Da borgerrettighetsbevegelsen for alvor ble satt i sving,
svingte hun seg med.
I 1965 spilte vi på Selma-marsjen i Montgomery i Alabama.
Vi har en juridisk og grunnlovsfestet rett
til å marsjere fra Selma til Montgomery!
Det var svært farlig.
Lokalpolitiet var kalt inn,
og de sto på toppen av alle bygningene i sentrum
med våpen.
Rett foran scenen, vendt mot publikum,
satt Martin Luther King,
Ralph Bunche fra FN og mange andre internasjonale ledere.
Langston Hughes, James Baldwin, Sidney Poitier,
Bill Cosby, Leonard Bernstein, og Harry Belafonte var der,
og vi sang "Mississippi Goddam".
Kan du ikke se det? Kan du ikke føle deg?
25. MARS 1965 MONTGOMERY I ALABAMA
det ligger i luften
jeg takler ikke presset lenger
noen må si en bønn
Alabama gjorde meg så opprørt
Selma drev meg fra vettet
alle kjenner til Mississippi, for pokker
Moren min sa at etter at hun sang den sangen,
ble hun så sint at stemmen brast,
så fra og med "Mississippi Goddam"
gikk den aldri tilbake til den tidligere oktaven.
Men jeg tror det var mammas raseri som gjorde at hun holdt ut.
Energien, kreativiteten og lidenskapen på den tiden
holdt henne gående.
Jeg trenger ikke mat eller søvn
så lenge jeg gjør noe som er så verdifullt for meg som dette.
Andrew var bemerkelsesverdig kald og svært fjern fra hele bevegelsen.
Da hun skrev "Mississippi Goddam", syntes jeg den var enestående.
Jeg likte den.
De ga den ut på plate, og jeg visste at den hadde innvirkning.
Men min innvending var at
mens jeg alltid presset på den kommersielle delen,
ble hun distrahert av alle disse borgerrettighetsaktivitetene.
Da borgerrettighetene kom på banen, kunne jeg plutselig
bli hørt om det jeg hadde følt hele tiden.
Da jeg var ung, visste jeg hvordan vi overlevde.
Som en svart familie, måtte vi jobbe.
Vi måtte holde på hemmeligheter.
Vi klaget aldri over at vi var fattige,
at vi ble utnyttet eller ikke fikk vår del.
Vi måtte holde kjeft
mens jeg gikk over togskinnene hver lørdag.
Så jeg visste at å bryte stillheten,
betydde en konfrontasjon med de hvite folkene i den byen.
Sørlige trær
Og selv om jeg ikke visste at jeg visste,
hvis en svart mann reiser seg og sier: "Jeg vil ikke gjøre det mer",
bærer merkelig frukt
står han i fare for å bli drept.
Blod på bladene
Men ingen nevnte det, og det var virkelig underlig.
Og blod på røttene
svarte kropper som svinger i den sørlige vinden
Det grep meg første gang da jeg spilte konsert i dette biblioteket.
Alle hadde satt seg,
og de sa til meg at foreldrene mine måtte sitte bak,
men jeg sa:
"Hvis de må sitte bakerst, opptrer jeg ikke."
De ordnet opp den gangen,
de tok dem med fremst og lot dem sette seg,
men det var min første følelse av å bli diskriminert,
og det var en skrekkelig opplevelse.
Herr Tilbakeslag
hvem tror du at jeg er?
Du hever mine skatter og fryser min lønn sender min eneste sønn til Vietnam
du gir med annenrangs hjem
du gir meg annenrangs skole
du tror at alle fargede mennesker er bare annenrangs idioter
herr Tilbakeslag
jeg forlater deg med sorg Ja, det gjør jeg
Jeg velger å reflektere på den tiden og situasjonene jeg befinner meg i.
For meg er det min plikt,
og i denne viktige tiden i våre liv,
når alt er så desperat og hver dag er en kamp for å overleve,
kan du ikke la være å involvere deg.
Unge folk, svarte og hvite, vet dette,
derfor er de så involverte i politikk.
Vi skal forme dette landet,
ellers blir det slett ikke formet lenger. Så jeg tror ikke du har et valg...
Hvordan kan du være artist uten å gjenspeile tiden?
Når du forsøker å finne en jobb
for å tjene litt penger
alt du kan tilby er ditt onde hvite tilbakeslag
men verden er stor
stor og lys og rund
og den er full av mennesker som meg som er svarte, gule, beige og brune
du burde tro meg
herr Tilbakeslag
jeg forlater deg med sorg
Jeg trodde alltid at jeg kunne ryste folk,
men nå vil jeg gjøre det mer.
Jeg vil gjøre det mer bevisst, og jeg vil gå iskaldt til verks.
Jeg vil ryste folk så voldsomt,
at når de går fra nattklubben jeg har opptrådt på,
skal de være rystet til fillebiter.
Jeg sa, da han døde
sa han til meg
han sa det til meg hele mitt liv
han sa: "Fortsett å jobbe jente
de åpner døra en dag
du må ikke vente så mye lenger
bare fortell dem hva du føler
så forlater jeg deg med sorg
det er meg, ja"
Jeg vil gå inn i salongen
til de elegante folkene med sine gamle ideer og selvtilfredshet
og gjøre dem helt gale.
Reis dere!
Det er greit om dere danser sakte!
Men det var veldig spennende å ta del i bevegelsen på den tiden,
fordi jeg var behøvd.
Nå kunne jeg synge for å hjelpe mitt folk, og det ble grunnstøtten i livet mitt.
Ikke klassisk piano, ikke klassisk musikk, ikke engang populærmusikk,
men borgerrettighetsmusikk.
Jeg ble kjent med Martin Luther King, Malcolm X, Andrew Young
og artister, skuespillere, poeter og forfattere,
folk som meg selv som følte seg kallet til å ta samme ståsted som meg.
Det var veldig viktig for henne å knytte kontakt med
forfatterne og dramatikerne på den tiden,
for de folkene hadde
den intellektuelle bakgrunnen i bevegelsen,
og det hadde ikke hun.
Hun hadde musikken, en musikalsk bakgrunn.
Langston Hughes skrev for eksempel
teksten til "Backlash Blues" for henne.
Nina laget en sang av Lorraine Hansberrys teaterstykke
Young, Gifted, and Black.
Den anses for å være
en av borgerrettighetsbevegelsens viktigste sanger.
Jeg vet at det bare er 300 svarte studenter her
på denne skolen med 18000 elever.
Så denne sangen tilegner jeg kun dere.
Å være ung, talentfull og svart
å, for en nydelig, dyrebar drøm
å være ung, talentfull og svart
Lorraine Hansberry var min beste venn,
og hun skrev stykkene Raisin in the Sun og Young, Gifted, and Black.
Hun lærte meg mye om Karl Marx, Lenin og filosofi.
Grunnlaget i samfunnet vårt
som har satt svarte i deres situasjon
er det som må forandres.
Hvem er ung, talentfull og svart
Det var en fantastisk tid.
Jeg ser tilbake og ser "Hvem er hvem i det svarte USA!"
Lorraine Hansberry var gudmoren min.
Kona til Malcolm X, Betty Shabazz, var tanten min.
De bodde ved siden av oss i Mount Vernon.
De hadde seks døtre, og jeg ble den sjuende.
Så jeg syklet alltid bort dit.
Lisa og jeg var på samme alder...
DATTER AV BETTY SHABAZZ OG MALCOLM X
...og jeg tror vi kalte hverandre tvillinger.
Det var en flott tid.
Det var musikk og det var diskusjoner.
Enten vi var hjemme hos oss eller hos Lisa, hos Nina Simone,
var det definitivt fest med formål.
Vi var tilfeldigvis fluer på veggen
hos noen av den tidens geniale poeter.
ELDSTE SHABAZZ-DATTER
Og å få sitte i det rommet og lytte...
Dette var geniale, beleste, bereiste,
sjarmerende og tiltrekkende folk
som følte seg kalt til å gjøre noe viktig i verden.
Jeg er et barn av det Young, Gifted, and Black står for.
For meg og de andre i det miljøet
var det modig å erklære det,
for deretter å dele det med glede da hun sang det.
Å være ung, talentfull og svart
Folk reiste seg og engasjerte seg i sin afrikanske arv
uten å unnskylde seg for det,
og det er en moderne hip sang fra den perioden.
Det betyr at du kunne nynne på den i all offentlighet.
Det er der det skjer
Hun ble en legende i aktivistbevegelsen,
og på møter og i diskusjoner jeg overhørte,
var hun overbevist om at visse ting måtte gjennomføres
for å kunne drive revolusjonen videre.
Jeg sa til dem at det ikke var svaret,
og så begynte det å gi seg uttrykk i hennes holdning til meg og virksomheten.
Hun tente på alle plugger.
Jeg husker et par netter
vi gikk glade til sengs og holdt rundt hverandre,
men da jeg våknet,
satt hun i sengen med armene i kors
og så på meg og vurderte å drepe meg.
Det var slik det ble. Det politiske arbeidet ble veldig tungt.
Jeg synes de vakreste skapningene i verden er svarte mennesker.
Så min jobb er å gjøre dem mer nysgjerrige
på hvor de kom fra,
og deres egen identitet, og være stolte av den identiteten.
Derfor er sangene mine...
Jeg prøver å gjøre dem så kraftfulle som mulig,
mest for å gjøre dem nysgjerrige på seg selv.
Vi vet ingenting om oss selv.
Vi har ikke engang
stoltheten og verdigheten til afrikanske folk,
men vi kan ikke engang snakke om hvor vi kom fra.
Vi vet det ikke.
Det er som en tapt rase.
Har ikke noe hjem
har ingen sko
har ingen penger
har ingen klasse
har ingen skjorter
har ingen gensere
har ingen parfyme
har ingen kjærlighet
har ingen tro
har ingen kultur
har ingen mor
har ingen far
har ingen bror
har ingen barn
har ingen tanter
har ingen onkler
har ingen kjærlighet
har ingen tanker
har ikke noe land
har ingen skolegang
har ingen venner
har ikke noe som helst
har ikke noe vin
har ingen penger
har ingen tro
har ingen Gud
har ingen kjærliget
så hva har jeg?
Jeg vil fremprovosere følelsen av: "Hvem er jeg? Hvor kommer jeg fra?"
"Liker jeg meg selv?" og: "Hvorfor liker jeg meg selv?"
Og: "Jeg er svart og vakker,
jeg er virkelig det og vet det, og bryr meg ikke om hvem som sier hva."
jeg har mitt hår, har mitt hode
har min hjerne, har mine ører
har mine øyne, har min nese har min munn
jeg har mitt kjønn
jeg har mine armer, har mine hender
har mine fingre, har mine ben
har mine føtter, har mine tær
har min lever
har mitt blod
har livet
jeg har livet
jeg har hodepiner og tannverk
og dårlige tider, også, som deg
jeg har mitt hår, har mitt hode
har min hjerne, har mine ører
har mine øyne, har min nese
Dette driver meg
til å presse de svarte til å identifisere seg med svart kultur.
Gi dem den svartheten og den svarte makten.
Har mitt hjerte, har min sjel
har min rygg
har mitt kjønn
Nina var en ekte opprører.
Hun passet egentlig ikke inn
i rollen hun ble tilbudt, som svart, kvinnelig revolusjonær.
Hun unngikk pretensiøs falskhet
og fikk mer dybde ut av en sang
enn folk er vant til å høre i de sangene.
Jeg har min frihet
Hun var på en måte opprørets skytsengel.
Nina begynte å bli mer aggressiv.
Jeg husker én gang hun gikk rett bort til dr. King og sa:
"Jeg er ikke ikkevoldelig!"
Han svarte: "Det er greit, søster. Du behøver ikke å være det."
Jeg var aldri ikkevoldelig. Aldri.
Jeg mente vi skulle få våre rettigheter med alle nødvendige virkemidler.
Og så møtte hun Stokely Carmichael.
Miss Simone sier noe svært viktig
i sangen "Mississippi Goddam".
Hun sier: "Dette landet er bygd på løgner."
STUDENTENES IKKEVOLDELIGE KOMITÉ
Du sitter foran TV-en hver dag og hører på at LBJ sier:
"Vold fører aldri til noe, mine kjære medborgere."
Og den hvitingen vervet dere ut av skolen så dere kunne krige i Vietnam.
Hvis dere ikke vil ha bråk,
hold de skitne hvite hendene deres vekk fra vår vakre, svarte hud.
Hold dem vekk! Hold dem vekk!
Jeg er bare en av dem som er lei den sosiale rangstigen,
lei av det etablerte, lei innerst i sjelen av alt sammen.
For meg er USAs samfunn ingenting annet enn en kreftsvulst,
og den må avdekkes før den kan kureres.
Jeg er ingen lege som kurerer.
Jeg kan bare avdekke sykdommen.
Er dere klare, svarte folk?
- Er dere virkelig klare? - Ja!
Hun ville identifisere seg
med de ekstreme terroristmilitante som hadde innflytelse på henne.
Og etter alle disse møtene med alle disse menneskene
kom hun bort og sa:
"Vi henter våpen. Vi forgifter vannforsyningen."
Alle slags voldelige terroristaksjoner.
Er dere klare til å påkalle vreden til svarte guder og svart magi...
Ja!
...til å gjøre jobben?
Svarte folk får aldri rettighetene sine
med mindre de har sin egen stat.
Og hadde vi hatt en væpnet revolusjon, ville det blitt mye blod.
Jeg tror vi ville hatt en separat stat.
Er dere klare til å knuse hvite ting?
Og klare til å brenne bygninger?
På et tidspunkt begynte Nina å bare spille politiske sanger,
og det begynte å skade karrieren.
Det ble et problem å booke henne,
fordi promotører var litt redde for
at de kun skulle få et politisk budskap.
Er dere klare til å drepe, om nødvendig?
Er hodet klart?
- Er kroppen klar? - Ja!
Hvis jeg hadde fått det som jeg ville, hadde jeg vært morder.
Jeg ville hatt våpen og jeg ville dratt til sørstatene
og gitt dem vold for vold, våpen for våpen,
men mannen min sa til meg
at jeg ikke visste noe om våpen, og nektet å lære meg.
Det eneste jeg hadde, var musikken, så jeg adlød ham.
Men hadde jeg fått det som jeg ville, hadde jeg ikke sittet her i dag.
Jeg ville antakelig vært død.
Er dere virkelig, virkelig klare?
Hun rakket ned på hvite folk
som en bjeffende hund,
men ønsket seg fremdeles alle de gode tingene.
Når hun så Aretha Franklin og Gladys Knight og alle de folkene
i beste sendetid på TV, ble hun selvsagt veldig sint, fordi
hun ikke fikk være med i de programmene på grunn av omdømmet sitt.
Det gikk så langt at det ikke ble mye arbeid, og utgiftene var høye.
Det tok grunnlaget vekk fra alt arbeidet jeg hadde gjort.
Sees senere.
Jeg husker at faren min
klaget over at hun aldri sluttet å si sin mening,
men det var slik hun var.
Det var greit på scenen.
Da lot hun det bare stå til.
Men da konserten var over og lysene slukket,
skulle apekatten settes i buret igjen,
spise bananen og oppføre seg.
Det var som om hun ble straffet
for å være seg selv.
Det er en vond og ensom posisjon å være i.
God aften.
I kveld har jeg en gjest i studio som nesten ikke trenger presentasjon.
Hun er Miss Nina Simone.
Nina, flere og flere artister i dag
prøver å varsle USA om at det er behov for endring.
Er det virkelig en artists rolle?
Jeg tror det er noe jeg har valgt å gjøre
og noe jeg er drevet til.
Så det er min rolle,
men av og til ønsker jeg at det ikke var det.
Jeg tror at artistene
som ikke forkynner et budskap,
antakelig er lykkeligere,
men jeg må leve med Nina, og det er veldig vanskelig.
Kjære, forstår du meg nå?
Hvis du ser at jeg er sint iblant
ingen kan være en engel hele tiden
når alt går galt ser du noe vondt
men jeg er bare en sjel med gode intensjoner
å, Herre, ikke la meg bli misforstått
Jeg tror jeg forsørger 19 personer.
Det er helvetes mange.
Jeg vet at om jeg sier: "Jeg er for sliten til å jobbe i kveld",
får jeg kjeft fra alle kanter.
Ingen forstår eller bryr seg om at jeg er for sliten.
Det vet jeg godt.
Jeg kunne ønske meg litt frihet et sted
hvor jeg ikke følte det presset.
Hver kveld i de skitne, råtne hullene de kaller garderober
i alle de årene jeg har visnet bort til nesten ingenting
- later som jeg er glad når jeg er deprimert
Inni meg skriker jeg: "Hjelp meg,"
men lyden høres ikke - det er som å skrike uten stemme.
Sent på 60-tallet skjønte jeg at Nina kjempet mot demoner
som kunne dukke opp når som helst uten at du visste det.
Hun kunne bli fysisk voldelig,
og endringen i henne var dramatisk,
som om man skrudde på en bryter.
Etter en stund skjønte jeg at jeg var...
Jeg var ikke med søsteren min, jeg var med "henne",
og hun var ond.
Pokker ta, jeg kunne drept alle
Ja, jeg hater dem, men jeg hater meg selv mer, ingen unnskyldning
De vet ikke at de ser gjenferdet mitt.
I sine tilregnelige stunder var hun svært bekymret
over disse anfallene med depresjon og raseri.
Vi dro til og med til Columbia-Presbyterian-sykehuset.
Jeg tror hun ble innlagt i fire, fem dager.
De utførte alle tester som var medisinsk kjent på den tiden,
men de fant ingenting.
Andrew og jeg snakket om mitt mulige selvmord,
han sa at han ikke bare ikke ville lide, men at han ville bli lettet.
Jeg hater ham - jeg skal gå fra ham hvis jeg overlever
slagene, Andy - de kan jeg ikke tåle - de ødelegger alt inni meg
Nedturene hennes ble bare verre og verre.
Vi var på turné med Bill Cosby,
og siste kvelden ble hun uberegnelig.
Hun hadde en boks med skokrem.
Hun tømte den i håret.
Så begynte hun å snakke tull
og var fullstendig uforståelig.
Det virket som hun fikk et nervøst sammenbrudd.
Og da det var hennes tur,
måtte jeg holde henne i armen og følge henne på scenen,
og sette henne ned ved pianoet.
Jeg stilte meg straks på motsatt side
hvor vi kunne se hverandre.
Hun så på at jeg mimet, og hun opptrådte.
Hun hadde egentlig ingen kontroll over følelsene sine,
og under alt dette dominerte sex henne.
Av og til, én eller to ganger i uken,
kom det et sexangrep, og hun gikk inn i manisk raseri.
Det måtte være sex. Det drev henne.
Min holdning til sex var at vi burde ha det hele tiden.
Hvordan oppførte Andy seg mot deg?
Jeg ville bare at han skulle tenne meg seksuelt, men det klarte han aldri.
Akkurat.
Han rørte meg ikke på riktig måte og hadde aldri nok tid.
Han kom til meg sent om kvelden, var der i to timer og gikk.
Jeg visste at hun datet andre.
Vi var enige om at vi begge kunne ha andre partnere,
men at vi skulle jobbe sammen for virksomheten og barnets skyld.
Jeg kan ikke sitte her og snakke om ekteskapet til tante Nina og onkel Andy.
Det jeg kan si,
er at deltakelse og aktivisme på 60-tallet
skapte kaos i folks liv.
Folk ofret tilregnelighet, velbefinnende og livet.
Nina Simone var en frigjort sjel
i en tidsperiode som ikke satte pris på kvinnelige genier.
Hva gjør det med en husholdning og en familie?
Ikke på grunn av inntekten,
men fordi sjelen din ikke kan gjøre det du trenger å gjøre.
Direkte fra vårt nyhetsstudio i Washington,
dette er CBS Evening News with Walter Cronkite.
God aften. Dr. Martin Luther King,
selve apostelen for ikkevold i borgerrettighetsbevegelsen,
ble skutt og drept i Memphis i Tennessee.
Herregud!
Herregud.
Det oppsto sjokktilstand i landets svarte samfunn.
Menn, kvinner og barn strømmet ut i gatene.
De virket helt fortumlet. Mange gråt.
Jeg tror det hvite USA gjorde sin største feil
da de drepte dr. King i går kveld.
Han var den ene mannen i vår rase
som prøvde å lære vårt folk
om kjærlighet, medfølelse og nåde for det de hvite hadde gjort.
Da hvite USA drepte dr. King i går kveld,
drepte de alt rimelig håp.
Vi skal spille en låt som er skrevet
for dagen i dag,
for dette tidspunktet, for dr. Martin Luther King.
TATT OPP PÅ WESTBURY MUSIC FAIR
Vi hadde gårsdagen på å lære den,
så vi får se.
En gang på denne planet Jorden
levde en mann med ydmyk bakgrunn
som forkynte kjærlighet og frihet
HEDRE KING: INGEN RASISME!
JEG ER EN MANN
til sine medmennesker
han drømte om den dagen
fred ville komme til jorden for å bli
I fjor forlot Lorraine Hansberry oss, hun var en kjær venn,
og så forlot Langston Hughes oss.
Hvem kan fortsette?
Vet dere hvor mange vi har mistet?
Da blir det plutselig virkelighet.
Ikke en fremføring.
Ikke mikrofoner og all den dritten,
men noe helt annet.
Vi har ikke råd til flere tap.
Å, nei. Å, herregud.
De skyter oss, én etter én.
Ikke glem det,
for de
dreper oss én etter én.
Hvis du må dø, er det greit
for du vet hva livet er
du vet hva frihet er
for et øyeblikk i ditt liv
BEST Å DREPE ALLE SVARTE
I SORG
hva vil skje
nå som kongen av kjærlighet er død?
Jeg visste at vi var fortapte.
Jeg følte meg alltid jaktet på, uansett hva jeg gjorde eller hvor trist jeg var.
Jeg følte at det ikke var noe liv for meg i landet.
Jeg visste at jeg måtte slutte eller gå fra Andy,
eller gjøre noe.
Så jeg tok av meg ringen, la den på bordet
og reiste fra landet.
Jeg har ingenting å gi, Andrew. Og jeg er for sliten til å snakke om det.
Du går din vei - jeg går min
Har så lite med mennesker å gjøre som mulig
- på en merkelig måte har jeg fred.
Ifølge gudsøsteren min, Attallah Shabazz,
bodde jeg hos dem da mamma dro.
Hver gang telefonen ringte
kom jeg løpende og sa: "Er mamma på telefonen?"
Jeg husker jeg dro tilbake til huset i Mount Vernon,
men pappa var ikke der.
Han var ikke der.
Men ingen fortalte meg noe.
Og så...
Én dag var jeg hjemme og de ansatte var der,
faren min og hunden var der
og alt det velkjente.
Og da jeg kom tilbake, kanskje noen uker senere,
var det ingenting der. Ingen var der.
Ikke let etter meg
Jeg bestemte meg for å flytte til Afrika,
og aldri komme tilbake til USA.
Jeg skilte meg fra Andy og dro til Liberia...
ROBERTS INTERNASJONALE FLYPLASS
...for å bli boende der.
Da jeg kom til Afrika, ble jeg overstadig lykkelig.
Liberia ble grunnlagt av amerikanske slaver,
så det var logisk at jeg skulle føle meg hjemme der.
Bikinier og støvler var alt jeg hadde på.
Det var ingen ensomhet. Ingen kjedsomhet.
Dagene fløy avsted og ble til netter,
og jeg kunne ikke holde tritt med tiden,
fordi det var så mye å gjøre. Det var alltid morsomt.
Jeg er også fullstendig klar over
at jeg har kommet til en verden jeg har drømt om hele livet,
og at det er en perfekt verden.
Jeg husker jeg tenkte på USA
som noe jeg hadde drømt om
en gang i mitt liv,
men som nå var borte som om det aldri eksisterte!
Det var en drøm jeg hadde hatt,
og jeg hadde jobbet meg ut av den
fordi jeg hadde slitt så lenge på det stedet, i det fengselet,
men nå som jeg er hjemme,
er jeg fri, og det er ingen vei tilbake.
Der var det vidstrakt og åpent,
og alt var naturlig.
Alt!
Jeg har sett lyn i Afrika. Det glimter ikke, men henger,
og det oppildner deg til fullstendig målløshet.
Jeg har sett det! Jeg har sett Gud.
I sjuende klasse flyttet mamma meg til Liberia,
men hun var alltid på reise,
så halve tiden visste jeg ikke om jeg ble med,
om hun dro eller når hun kom tilbake.
Så jeg bodde hos en familie i et år og gikk på skole der.
Jeg bodde hos dem
helt til mamma bestemte seg for å kjøpe et hus på stranda,
og da flyttet jeg fra dem til henne.
Men hun bare...
Ingenting jeg gjorde, var riktig.
Hun gikk fra å være en trøst til å bli et monster.
Nå var det hun som slo,
og hun slo meg.
En gang vi var ute blant folk, gjorde jeg noe,
og hun gikk løs på meg foran alle sammen,
men jeg viste ingen følelser,
for når mamma så meg gråte, visste hun at hun hadde kontroll.
Det var det hun ønsket,
men jeg ville ikke gi henne den tilfredsstillelsen.
Når hun slo meg, så jeg henne rett i øynene
og hun sa: "Det er best du gråter."
Jeg gjorde det ikke.
Det ble så ille
at jeg tenkte på å begå selvmord.
Så da jeg var 14, fløy jeg til New York.
Jeg endte opp med å bo oss pappa, og dro aldri tilbake.
Etter at vi gikk fra hverandre, skjedde det mye.
Hun betalte ikke skatt. Hun tok seg ikke av virksomheten.
Hun mistet huset i Mount Vernon.
Alt gikk i grus.
Hun levde et nomadeliv uten manager og uten ektemann,
men hun sa alltid at livet i Afrika var den beste tiden i hennes liv.
Hun kunne bare nyte livet, hun trengte ikke å synge.
Hun spilte ikke piano og hun opptrådte ikke.
Hun sa hun hatet pianoet.
Tenk over det. Hun hadde spilt siden hun var fire år.
Men på den annen side
var hun fullstendig klar over at det ikke kom inn penger i Afrika.
Hun måtte ta opp karrieren igjen.
Hun ville ikke dra tilbake til det hun kalte:
"De forente amerikanske slangene."
Så hun flyttet til Sveits, det stikk motsatte av Afrika,
og det første hun gjorde, var konserten i Montreux.
Er dere på ennå?
Hører dere all støyen?
Dere glemte meg ikke.
Det er så sprøtt, at dere ikke glemte meg.
Jeg trodde ikke dere ville gjøre det,
men jeg er sliten.
Dere vet ikke hva jeg mener.
Mange i showbusiness sa:
"Hun var stjerne før. Hun har gått helt til bunns",
og mye annet dritt som ikke betyr noe for meg.
Jeg håper dere ser meg, eller ser ånden
i en annen sfære, på et annet nivå veldig snart.
Jeg vil ikke skuffe dere, men jeg får denne følelsen.
Jeg tror jeg for tiden bare kan fortelle hvem jeg er
ved å synge en sang av Janis Ian.
Stjerner kommer og går
de kommer fort, de kommer sakte
de går som siste lyset fra solen i en stor flamme
Sett deg, jente!
Sett deg!
Stjerner kommer og går
de kommer fort, de kommer sakte
de går som det siste lyset fra solen i en stor flamme
alt du ser er herlighet
men det blir ensomt der når det ikke er noen å dele det med
du kan riste det av
hvis du hører en historie
mennesker begjærer berømmelse
som atleter i en konkurranse
de brekker kragebenet sitt og fortsetter spillet
noen av dem krones
noen av dem taper
noen går tapt og blir aldri funnet igjen
men de fleste har sett alt
de lever sine live på triste kafeer og i konserthus
og de har alltid en historie
noen får suksess som unge
før verden hadde gjort sin skitne jobb
og senere vil noen si "du har hatt din dag i rampelyset
nå må noen andre komme til"
gjør de ikke alltid det?
Men du vil aldri kjenne smerten
i å bruke et navn du aldri har eid
årene med glemsel av hva du kjenner til
som du ga kronen har blitt tapt
du prøver å gjøre opp
uten å forsvare
kanskje
late som du aldri så øynene
I Sveits hadde jeg ingen penger.
Jeg fikk aldri noe av Andy.
Han brøt med meg, og jeg ble overlatt til meg selv.
Så jeg dro fra Sveits til Paris, og trodde jeg kunne gjenoppta karrieren.
Jeg gjorde det alene,
og havnet på feil sted.
Jeg jobbet hver kveld på en liten kafé for omlag 300 dollar kvelden.
Nei, vi tar bare "Vous Etes Seuls."
Den er slik!
Jeg var desperat, og ingen kunne tro at jeg var der.
Jeg var for stor til å være der. Ingen kom for å høre på meg.
Jeg hadde falt i unåde.
Jeg er lei for at jeg ikke ble verdens første svarte, klassiske pianist.
Jeg tror jeg ville vært lykkeligere.
Jeg er ikke særlig lykkelig nå.
Jeg ville ikke forandret deltakelsen i borgerrettighetsbevegelsen.
Jeg ville ikke forandret det.
Men noen av sangene jeg sang, har skadet karrieren min.
Alle de kontroversielle sangene bransjen bestemte seg for å straffe meg for,
og de boikottet alle platene mine,
og det er vanskelig for meg å bruke de sangene lenger,
for de er ikke relevante nå.
Hvor langt har vi kommet i borgerrettighetsbevegelsen?
Rettighetskampen er død!
Hva mener du?
Det er ingen grunn til å synge de sangene. Ingenting skjer.
Det er ingen borgerrettighetsbevegelse. Alle er borte.
Jeg møtte Nina i 1967, og vi har vært venner hele livet.
Hun ringte meg i 1982 da hun var her i Paris.
Hun bodde i en liten leilighet og hadde lite penger.
VENN
Hun holdt fire timer lange konserter på Trois Mailletz, den nattklubben,
og fikk et par hundre dollar kvelden.
Det var den verste perioden.
Jeg besøkte henne i den lille leiligheten, og den var så skitten
at jeg vasket den og sa: "Nina, du kan ikke leve slik",
men på den tiden var hun ennå ukontrollerbar.
Så skjedde det noe på Grand Hotel i Paris.
Noen så henne i øynene litt for lenge,
og hun var allerede litt nervøs. Hun gjorde et utfall,
og jeg tenkte: "Hun kommer til å slå ham."
Jeg slo straks armene rundt henne,
dro henne ut i en drosje og sa til sjåføren: "Kjør!"
Da jeg så henne i Paris, var hun som et gatebarn kledd i filler.
Jeg kunne ikke tro det som skjedde, og ble veldig, veldig trist.
Gerrit og jeg skjønte at noe var veldig galt,
og vi prøvde å finne ut
hva det egentlig var.
Så Gerrit fant en leilighet til henne i Nijmegen i Nederland,
og han hadde en venn, en lege, som han tok med hjem til Nina.
Legen undersøkte henne og stilte spørsmål,
og skrev ut et medikament
som var nytt og het Trilafon.
Det var ikke før jeg var i 20-årene og dro på besøk til henne i Nijmegen
at jeg hørte om begrepene "manisk-depressiv" og "bipolar",
og jeg husker jeg spurte: "Hva mener du med det?"
Så humørsvingningene hennes
og mye av det jeg måtte tåle tidlig i livet,
da hun var glad i ett øyeblikk og jeg i det neste
møtte en som ikke var i rommet for fem minutter siden,
begynte å få en mening.
Hun havnet så langt ned i gjørma på slutten,
at hun skjønte at hun enten kom til å dø eller måtte gi etter.
Så hun ga etter, fordi vi sa: "Nina,
vi skal få deg et hus, få tak i musikerne dine
og ordne opp rundt deg,
vi skal booke konsertene dine,
men du må gjøre som vi sier.
Du må ta medisinen din. Du må jobbe.
Gud har gitt deg muligheten til å kunne gjøre det du gjør, så gjør det!
Det eneste vi vil høre, er enten 'ja' eller 'nei.'"
Og med tårer i øynene sa hun: "Ja."
Da jeg så henne,
ble jeg svært bekymret, for hun hadde en nervøs rykning.
Hun snakket eller satt og denne...
Hun hadde alltid rykninger i munnen,
og når hun gikk, subbet hun.
Så jeg tenkte: "Hva skjer her? Hvorfor...
Hva skjer? Hva er det jeg ikke vet?"
Da hadde de satt henne på medisin.
Hun begynte å ta Trilafon, og legen sa:
"Etter hvert kommer det til å innvirke på de motoriske ferdighetene hennes.
Stemmen vil begynne å bli utydelig og pianoevnene vil svekkes.
Dere kan tåle det,
eller tåle at hun muligens skader seg selv eller noen andre."
Men Trilafonen hjalp virkelig.
Det var tider i Nederland
da vi satt på terrassen hennes i solstolene
og bare holdt hender, og hun var...
Hun var søsteren min.
Vi snakket ikke på mange timer, bare nøt dagen.
Jeg antar medisinen gjorde henne i stand til å opptre
og oppfylle forretningsavtalene som fant sted,
slik at karrieren hennes kunne komme på sporet igjen,
men av og til tenkte jeg:
"Men hva med hjertet?"
For alle andre hadde ektefeller og liv,
men hun var alene.
Mitt personlige liv er i ruiner.
Jeg har hatt noen få forhold og skulle gjerne gifte meg,
men alt måtte ofres for musikken.
Først måtte vi gjøre åtte konserter i Nederland,
og ryktet spredde seg om at Nina gjorde en god jobb.
Så var hun på turné igjen, og det var...
Virksomheten var i gang.
Hun kom på scenen
og du fikk en overveldende følelse
fra publikum, bare fordi hun var der.
Hør på meg.
Jeg er veldig glad i dere.
Jeg tror dere vet det, og jeg vet at dere er glade i meg.
Det vet jeg.
Men vi visste aldri hva
hva som kom til å skje og hvordan humøret var.
Dette stedet er veldig varmt, veldig fullt
og veldig stygt.
Men hun åpnet hjertet og sjelen
i det øyeblikket.
Hun hadde en spesiell kontakt med publikum.
Denne sangen er populær over hele Frankrike.
Den er fra vårt første album...
...det aller første vi laget,
for minst 25 år siden.
Jeg skulle bare ønske jeg var like klok...
kunne vært like klok da som jeg har blitt nå.
Jeg har lidd.
Men det er en Bösendorfer her, så vi får se hva som skjer.
"My Baby Just Cares For Me."
Hun ble hjulpet av "My Baby Just Cares For Me",
sangen som ble en hit takket være Chanel-reklamen.
Så da "My Baby Just Cares For Me" kom, sa jeg:
"Jeg må gripe denne muligheten nå til å reise over hele verden,
for dette er min siste sjanse."
Jeg jobbet veldig hardt for å utnytte min andre sjanse,
fordi jeg antok det var min siste.
Min kjære bryr seg ikke om klær
min kjære bryr seg ikke om show
min kjære bryr seg kun om meg
min kjære bryr seg ikke om
biler og løp
min kjære bryr seg ikke om
finere steder
liz Taylor er ikke hans stil
selv Sally Burtons smil
Hun var gladest når hun drev med musikk, jeg tror det ble hennes redning.
Det var det ene hun ikke trengte å tenke på.
Når hun satt ved pianoet, fløy fingrene hennes.
Min kjære bryr seg ikke om hvem som vet det
min kjære bryr seg kun meg
Hun var en anomali.
Hun var et geni. Hun var genial,
og det skinte gjennom uansett hva hun gikk gjennom.
Selv på sine eldre dager var hun genial.
Min kjære bryr seg ikke om klær
min kjære bryr seg ikke om show
Hun var fantastisk. Hun kunne gjøre det hun likte.
Og når hun ikke tok medisin,
kunne hun gå enda lengre musikalsk.
Min kjære bryr seg ikke om
finere steder
På en av de små konsertene, og det er tatt opp,
begynner hun å spille én sang, og så synger hun en annen.
Og dette opptaket fikk jeg Miles Davis,
mens vi var på samme jazzturné,
til å høre på,
og han sa: "Gerrit, få høre det igjen!
Hvordan gjør hun dette?"
Han forsto det ikke.
Min kjære bryr seg kun om meg
Etter hvert som jeg ble eldre, begynte jeg å se på henne og tenkte:
"Hun er fra en annen tidsalder!"
Men hun var ikke på kant med tiden. Tiden var på kant med henne.
Jeg tror når en person lever etter sin egen klokke, ånd og flyt,
hvis vi levde i omgivelser som lot oss være nøyaktig de vi er,
har du alltid fred med deg selv.
Utfordringen er
hvordan vi passer inn i verden rundt oss.
Får vi lov til å være nøyaktig slik vi er?
Fikk Nina Simone lov til å være nøyaktig slik hun var?
Hun var like skjør som hun var sterk,
like sårbar som hun var dynamisk,
hun var en afrikansk dronning.
Hvordan tramper en dronning rundt i gjørma
samtidig som hun går elegant?
De fleste er redde for å være så ærlige som hun levde.
Min kjære bryr seg kun om
han sier han kun bryr seg om
min kjære bryr seg kun om meg
God natt!
Nina Simone slo seg ned i Sør-Frankrike i 1993,
og fortsatte å turnere over hele verden.
I løpet av sin karriere fikk hun 15 Grammy-nominasjoner
og Grammy Hall of Fame-prisen i 2000.
To dager før hun døde
fikk hun et æresvitnemål fra Curtis-instituttet,
musikkakademiet som nektet å ta henne inn da hun var 19 år.